Зміст
ВСТУП…………………………………..………………………………………..….3
РОЗДІЛ 1. Методи здобуття незалежності у творах Т.Г. Шевченка………………………………………………………………………..…….4
РОЗДІЛ 2. Україна як iсторичний момент у творчостi Кобзаря. ...……………….8
             1.1. «Україна– історична» в літературних творах Т.Г.Шевченка……….8
             1.2. «Знакові» постаті історії України і Росії очима Тараса Шевченка….14

РОЗДІЛ 3. Зображення суспільного і політичного устрою у графіці Тараса Шевченка…………………………………………………………………………….19

ВИСНОВОК………………………………………………………………………..22
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ …………………………………......24
ДОДАТКИ…………………………………………………………………………..26

Вступ
Тарас Шевченко!... Це ім'я дорогоцінною перлиною виблискує у золотій скарбниці світової культури. Це - символ чесності, правди і безстрашності, великої любові до людини. Але він символ незвичайного складу, бо його зброя не меч, а слово. Шевченківське слово допомогло українцям усвідомити себе і своє належне місце в історії. Великий Кобзар пригадав їм славне минуле, розкрив очі на важке поневолення, освітив на століття шлях до жаданої волі та незалежності. Само Провидіння послало Україні генія Шевченка у важкі, критичні для її долі часи. 
14 березня 1814 року прийшов у світ великий Пророк України - Тарас Шевченко. Прийшов у світ правнук запорожця із Наддніпрянщини та опришка із сивих Карпат. Вже самим своїм походженням він уособив соборність України, єдність її народу, єдність її земель. Геній Тарас Шевченко залучив братів українців, розділених між двома імперіями, в одну сім'ю, в одну націю у боротьбі за незалежність.
Велич поезії Тараса Шевченка - в її актуальності для різних часів, різних періодів нашої історії. Вона розбудила покоління патріотів, які серцем сприйняли волелюбну поезію великого Кобзаря України. І повстали нові народні трибуни - Іван Франко в Галичині, Леся Українка в Наддніпрянщині. Це грізний голос Тараса Шевченка прозвучав у знаменитому маніфесті М. Міхновського «Україна незалежна» , проголошеного в Харкові на порозі 20-го століття: «Ніч була довга, але ранок наблизився і ми не допустимо, щоби проміння свободи всіх націй заблищало на наших рабських кайданах... Ми не хочемо довше зносити панування чужинців, не хочемо більше зневаги на своїй землі». Героїчна поезія великого Кобзаря гриміла по всій Україні весь 20-й вік - вік змагань за її незалежність. Вона надихнула Героїв Крут - цвіт української молоді, що своїми юними тілами перегородила в 1918 році дорогу на Київ більшовицьким ордам Муравйова. Адже, недаремно, ці зайди катували людей, в оселях яких знаходили портрети поета. Шевченківський «Кобзар» був своєрідною конституційною Біблією для творців Української Держави в 1918-1920 роках. Він був кодексом честі, дороговказом у боротьбі за незалежність для Українських Січових Стрільців.
         Актуальність, своєчасність та перспективність розробки теми даної роботи обумовлена тим, що  для України питання Шевченка має не лише художній, політичний і соціальний виміри. Пушкін, Гете, Шекспір чи Данте є «головними поетами для своїх країн». Шевченко – більше, він – «автор» України. Не було б його, не народилась б сучасна Україна. Адже з Шевченкової поетичної, малярської, прозової та драматичної спадщини ми дізнаємося про звичаї, побут, характер українського народу, його минуле (та й майбутнє) і звичайно про його історію: драматичну, криваву, трагічну історію України.
           Історичні погляди Т. Шевченка, історичне минуле в його творчості - це, насамперед, кілометри і кілометри нескінченних шляхів, стежок України. Адже саме він першим побачив ту Україну, яку ми шукаємо й донині. І якщо ми не прислухаємося до його пророчих слів, то не знайдемо ніколи. Матеріали цієї  роботи можуть бути використані на уроках історії та літератури. 

РОЗДІЛ 1. Методи здобуття незалежності у творах Т.Г.Шевченка.
Воскресну нині!  Ради їх,
Людей закованих моїх,
Убогих, нищих... Возвеличу,
Малих отих рабов німих!
Я на сторожі коло їх
Поставлю слово.
Т.Г.Шевченко
              Наше дослідження почнемо саме з Шевченкової методології здобуття незалежності. Починаємо з цього тому, що Шевченко та й його послідовники не просто творили теорії політичного та державного устрою, а перш за все намагалися втілити ідею здобуття незалежної національної соборної держави на практиці. І досі дехто хоче довести, що Шевченко був ніби федералістом чи інтернаціоналістом, русофілом чи принаймі слов'янофілом. Насправді ж весь творчий багаж Шевченка спрямований на здобуття українського національного ідеалу - незалежної соборної Української держави. Всі національно-визвольні змагання після Шевченка йшли під його прапорами. Не стала винятком і національно-визвольна революція 1989-90 років. Всі національно-демократичні партії і організації писали в своїх програмах вибірки з творів Шевченка, але чомусь вперто не використовували його методології. Тому ця проблема є важливою і гострою сьогодні.
                 Насправді ж, його бачення методів здобуття незалежності є абсолютно ясним і чітким, на чому і сходяться більшість дослідників. У творах, що зібрані у «Кобзарі», ідея визволення України виступає як головна, найбільша національна проблема. Ідею визволення України Т.Шевченко поставив так глибоко і так ясно, як ніхто до нього не ставив.
                 Метод визволення України в розумінні Шевченка - це не вихитрювання чи випрошування свободи, не тиха муравлина робота, а збройне повстання, національно-визвольна революція – «треба миром, громадою обух сталить, та добре вигострить сокиру, та й заходиться вже будить». Тому вся творчість Шевченка є наскрізь і глибоко революційною. Зерно революційності запало в душу поета ще з розповідей його діда про боротьбу народних героїв-месників з польськими панами. Перший прояв революційності в творах Шевченка спостерігаємо в поемі «Гайдамаки», яку він написав десь навесні 1840 року...
                 Революційні настрої Шевченка значно поглибились після поїздок на Україну в 1843 та 1845 роках. Він не був на Україні 12 років. У той час Тарас Григорович написав такі твори, як «Розрита могила», «Суботів», «Сон», «Єретик», «Великий льох», «Кавказ», «Холодний яр», «Посланіє», «Заповіт» та переспіви Давидових псалмів. Палка любов до Батьківщини і ненависть до поневолювачів - вибухова сила, яка в Шевченковій поезії виявилася з великою нищівною силою і стала важливим революціонізуючим фактором суспільної і національно-визвольної боротьби.  Підтверджуючи це, О.Лотоцький стверджує, що ім'я свободи поневоленої Батьківщини поет закликає до рішучого революційного чину: «Борітися - поборете! - кличе він поневолені народи Кавказу, - за вас правда, за вас слава і воля святая».  «Розкуйтеся, братайтеся», - закликає своїх: «Вставайте, кайдани порвіте і вражою злою кров'ю волю окропіте».
                    У кожному патріотичному вірші Шевченко обстоює ідею революційної національно-визвольної боротьби. «Літературна творчість Шевченка стала джерелом визвольних ідей, як ідейний заповіт поета в майбутніх українських національних змаганнях»(О.Лотоцький).
                   Насправді ж Шевченко виступив як Пророк національно-визвольних змагань усіма доступними засобами, що й підтверджує більшість дослідників. Так, О.Лотоцький говорить: «Поет... всю  силу свого ідейного пафосу скеровує на протест проти нинішнього національно-державного ворога України... І на тлі історичних образів та подій витворюється в нього ціла діяльна програма... зростає вогненний протест проти нинішнього поневолення, лунають відгуки страшної прийдешньої бурі, чується нарешті виразний, недвозначний заповіт національно-державного визволення шляхом визвольної боротьби».
                Це твердження підтримує і П.Савчук: «... провідною ідеєю творчості Шевченка був український національно-визвольний чин, без жодних впливів. Цю ідею, приховану віками в серцях українського народу, Шевченко видобув своїм генієм, підняв її на найвищий п'єдестал чину боротьби за незалежну Українську державу!». Зрештою, саме так і діяли учасники національно-визвольних змагань 40-50 років XX ст. Національна революція 80-90 років XX ст. в Україні привела до створення держави Україна, але, на   жаль, не Української Самостійної Соборної Держави - держави, де українська нація є повним господарем на своїй землі. Причиною цього була відмова демократичних провідників від шевченківської методології національно-визвольної революції.
                 Ідеал революціонера-борця яскраво зображений Шевченком у «Юродивому»:
Найшовсь таки один козак
Із міліона свинопасів,
Що царством все оголосив
Сатрапа в морду затопив...
               Власне, такий ідеал безоглядного націоналіста-революціонера і безкомпромісної національно-визвольної боротьби залишив нам Шевченко. Водночас творчість Шевченка визначила також ідеологію національно-визвольної боротьби українського народу того часу. Шевченко чітко визначає мету, пріоритети, рушійні сили та якості проводу. Діапазон можливих форм і методів боротьби за свободу бачиться йому, до речі, гранично широким: від легальних до нелегальних, від культурно-просвітницьких до, за термінологією сучасних демократів, ультрарадикальних - залежно від умов та обставин. Згадаймо, що наприклад, його «Буквар» і «Я не нездужаю нівроку...» із закликом «громадою обух сталить» писалися практично водночас: нація мусить бути готова до різних способів боротьби за свободу і вільна у їх виборі...
                Згадати б ще один урок Шевченка наступним поколінням. Він почав з ідейного озброєння народу - із пробудження національної свідомості і гідності: спочатку дав народові національну ідею, а вже потім вклав йому до рук повстанську сокиру. Бо знав: озброєний сокирою, шаблею чи гвинтівкою, але не озброєний ідеєю національної свободи народ дуже легко може стати жертвою політичної демагогії і бути перенаціленим із чужинських тронів на сусідову комору...

РОЗДІЛ 2.  Україна як iсторичний момент у творчостi Кобзаря
1.1.	Тема «Україна – історична» в літературних творах Т.Г.Шевченка.
             Образ України у творчій спадщині Кобзаря своєрідний i багатогранний. Тарас Шевченко одним iз перших вводить в українську поезiю образ України, як об'єкт глибокого лiричного переживання. Перше видання творiв Тараса Шевченка - невеличка книжечка пiд назвою «Кобзар», яка з'явилася коштом Петра Мартоса у Петербурзi. Надруковано в нiй 8 поезiй: «Думи мої, думи мої, лихо менi з вами…», «Перебендя», «Катерина», «Тополя», «Нащо менi чорнi брови, нащо карi очi», «До Основ'яненка», «Іван Пiдкова», «Тарасова нiч». Небагато, а все ж таки як багато! Важко знайти другу книжечку в свiтi, щоб для долi народу мала таке велике значення, як «Кобзар» для України. Це було щось таке несподiване, нове, щось так глибоко з душi народу добуте, що годi було опертися його силi. «Кобзар» сонних будив, збитих iз народного шляху на праву дорогу навертав, старим грiшникам приспану совiсть розбурхував, єрихонською трубою гримiв.
Життєвий шлях Шевченка символізував сумну долю його народу. Дiйсно, крiпко лягають на душу народу твори Шевченка, а волосся на головi ще й нинi пiднiмається, нам i ворогам нашим. Ворогам - на думку, що вони з Україною робили, нам - через те, що ми так багато не зробили з того, що робити велiв Кобзар.
Для Шевченка, в його поезії, було ніби дві України: Україна як неминуща основа і Україна як історичний момент. Україна-мати і Україна блудна. Україна непорочна і Україна розбещена. Україна лицарів і Україна рабів. Цю другу, історично спотворену і історично минущу Україну він бичував і проклинав заради першої - України матірної, України неминущої, Синів - заради матері. Образ України - неньки - це найсвітліший і водночас найдраматичніший образ у творчості Тараса Шевченка, найбільший діамант у його поетичній короні.
Шевченко розширив гнучкість, експресивні можливості й ресурси української мови, синтезувавши кілька українських діалектів, сільську і міську говірки, а також елементи церковнослов'янської мови. Тим самим він продемонстрував своїм співвітчизникам, що їхня мова здатна блискуче передавати найширше розмаїття почуттів і думок, довів, що українці не мають ніякої потреби спиратися на російську мову як на засіб досягнення вищого стилю. Його поезія фактично стала проголошенням літературної та інтелектуальної незалежності українців. Колишній кріпак не забув про своїх «знедолиних братів» і, наче біблійний пророк,  громогласно таврував гнобителів закріпаченого селянства. На відміну від більшості інших представників інтелігенції Шевченко не вірив у ліберальні проекти поступових реформ. У його віршах відкрито пропагувалися радикальні, революційні методи знищення несправедливості в суспільстві. У знаменитому «Заповіті» він закликав своїх земляків:
Поховайте, та вставайте,
Кайдани порвіте
І вражою злою кров'ю
Волю окропіте.
І мене в сім'ї вольній, новій
Не забудьте пом'янути
Незлим тихим словом.
 Обурення Шевченка соціальною несправедливістю нероздільно переплітається з його ненавистю до національного гноблення на Україні, на цій  «нашій не своїй землі», як він про неї писав. Непримирений ворог царського самодержавства, він закликає до самовизначення України задовго до того як цю ідею підтримали його помірковані колеги-інтелігенти. Така спрямованість з усією очевидністю проступає в його тлумаченні історії України, цієї найулюбленішої з його тем. Саме тому, що в Україні, яка ще пам'ятала часи козацтва, яка ще співала про недавню волю і про «Катерину, вражу бабу», що уярмила  «степ широкий, край веселий»,- особливо гостро відчувалися страхіття кріпацтва і особливо сильний був протест проти нього,- саме тому( а не тільки через обставини особистої долі) Шевченко досягнув  у викритті кріпосного ладу (всіх його аспектів) такої пристрасті й глибини, що важко когось поставити поряд з цим оглядом.
   Говорячи про історичне минуле  в творах Шевченка, не можна оминути його ставлення до Запорізької Січі, яка посідала одне з чільних місць в його творчому доробку. В історії козацтва він шукає не романтичних героїв, а уроків, що ведуть до кращого майбутнього. Україна для нього не просто мальовничий регіон Російської імперії, а край, що може стати незалежним. Багато гетьманів стали героями  творів Тараса Шевченка, але найбільше уваги він приділяє Богдану Хмельницькому - видатному полководцеві й державному діячеві, якому історія довірила вирішити долю України. Хмельницький для Шевченка - і 
«геніальний бунтар», і людина, відповідальна за фатальний союз України з Росією, внаслідок чого Україна втратила своє самоврядування. Характерним у цьому плані є вірш «Якби - то ти, Богдане п'яний» (1859 р.), який десятиліттями не друкували в «Кобзарі». Фактично в цьому вірші засуджує  поет  Б.Хмельницького, виходячи з трагічних наслідків його політики. Критичне ставлення до Богдана Хмельницького як  до «нерозумного сина» України поет висловив у творах «Розрита могила»(1843 р.), «Великий льох»(1845 р.), «Стоїть в селі Суботові» (1845р.) та інших.
     У посланні «І мертвим, і живим...» Шевченко, засуджуючи козацьку старшину та тих гетьманів, котрі зраджували інтереси України й допомагали  ворогам  визискувати власний народ, з пошаною ставиться до Гетьманщини як форми  української державності («Титарівна»). Найбільші свої симпатії висловив Шевченко до гетьманів Петра Дорошенка, Івана Мазепи, Павла Полуботка та ін.
Дорошенкові та його добі присвячена поезія «Заступила чорна хмара...», де він представлений як справжній патріот і борець за Україну, а його сумний кінець у московській неволі викликає жаль і співчуття поета: 
А ти, старий Дорошенку,
Запорозький брате!
Нездужаєш чи боїшся
На ворога стати ?
- Не боюсь я, отамани,
Та жаль України,
І заплакав Дорошенко
Як тая дитина!
- Не розсиплем вражу силу,
Не встану я знову!
Візьміть мої гетьманскії
Клейноди, панове,
Та однесіть москалеві:
Нехай Москва знає,
Що гетьмана  Дорошенка на світі немає.
Поема «Сон» («У всякого своя доля...») більше, ніж інші твори поета, допомагає зрозуміти  глибину історичних поглядів Т.Г. Шевченка. У ній історія України читається як книга народної мудрості, і аж ніяк - як міф, як зараз люблять говорити деякі наші сучасники -дослідники творчості Шевченка. Свої погляди  на  історію в ній поет підводить і до конкретних історичних осіб, зокрема гетьманів України, які заплатили своїм життям у боротьбі за її свободу. Про долю одного з них, наказного гетьмана  Лівобережної України Павла Полуботка( 1722-1723 рр.), який став жертвою антиукраїнської політики Петра І, Т.Г.Шевченко оповідає:
Із города із Глухова
Полки виступали
З заступами на лінію,
А мене послали
На столицю з козаками
Наказним гетьманом!
О боже наш милосердний!
О царю поганий,
Царю проклятий, лукавий,
Аспиде неситий!
Що ти зробив з козаками?
Болота засипав
Благородними костями;
Поставив столицю
На їх трупах катованих!
І в темній темниці
Мене, вольного гетьмана,
Голодом замучив...
На трагічній біографії П.Полуботка Шевченко зупинявся неодноразово. Він вивчав історичні документи і відвідав місця, пов'язані з іменем гетьмана П.Полуботка. Його симпатії на боці таких козацьких ватажків, як Полуботок, що повставали проти царів: тих же, хто потурав Москві, він нещодавно засуджував. 
Поезія Шевченка (деякі її зразки були настільки бундарськими, що їх не публікували аж до 1905 р.) розбурхувала в його сучасників нові хвилюючі думки й почуття. Історик Костомаров писав: «Шевченкова муза зірвала покрови, що закривали від нас життя народу, й споглядати його було страшно, солодко, боляче й п'янко». Шевченко змусив своїх колег бачити в народі не лише барвисті звичаї, а й його страждання.
Тарас Шевченко не тільки добре знав історію України, події, які відбувалися за різних часів, а й давав їм оцінку у своїх творах. Вона неодмінно виходила з позиції захисту свого народу від будь-якого поневолення, з позиції незалежного народу, що має право на свою державність.

1.2.	«Знакові» постаті історії України і Росії очима Тараса Шевченка
Якщо уявити собі всесвітню історію у вигляді колосальної мозаїки, то швидко впадає в око, що є на цій мозаїці фігури особливі, символічні, постаті-«міфологеми», точне знання про якi помітно поступається місцем специфічному «уявленню», «відчуттю». Маємо в даному разі справу не з системою фактів, а з «системою» масок, історичних кліше, які з плином поколінь все більше заступають у сприйнятті народу реальних персонажів минулого з їх часто непривабливими, м'яко кажучи, справами й рисами характеру. Ще більшою мірою сказане стосується тих «творців історії», що з величезною силою вплинули на багатовікові шляхи розвитку кількох народів, бо тут йдеться вже про питання національної честі, свободи та самоповаги. «Священні» стереотипи, «недоторканні» маски охороняються в цьому випадку ще й авторитетом держави. І треба мати відвагу та творчий розмах генія, щоб прозріти правду століть і явити цю правду людям. Таким був Тарас Шевченко.
«Знакові», «вічно піднесені» на п'єдестал віків постаті в російській та українській історії за доби Шевченка вже цілком визначились і були канонізовані - це, звичайно, Петро I, Катерина II, певною мірою Богдан Хмельницький. 
А тепер спробуємо оцінити велич творчого подвигу Шевченка, який мало не вперше (починаючи з поеми «Сон», 1844 р.) підійшов до творення образу імператора-деспота, озброївшись насамперед почуттями сарказму, іронії та огиди. Перечитаймо ще раз хрестоматійні рядки про пам'ятник Петру (той же «Мідний вершник») у сприйнятті Кобзаря; вони добре відомі, але, здається нам, справжньому патріотові України не завадило б знову освіжити їх у пам'яті: 
Аж кінь летить, копитами
Скелю розбиває!
А на коні сидить охляп,
У свиті — не свиті,
І без шапки.
Якимсь листом
Голова повита.
Кінь басує, от- от річку,
От... от... перескочить.
А він руку простягає,
Мов світь увесь хоче
Загарбати. 
Хто ж це такий?.
 І поет читає знаменитий напис, що його звеліла викарбувати Катерина II у 1783 р. на пам'ятнику роботи Етьєна Фальконе: «Первому — вторая». І досі читача вражає реакція Шевченка, те, з якою холодною, продуманою ненавистю він коментує «славетні» справи обох коронованих деспотів (дарма, що Катерина II вдавала iз себе «просвещенную»): 
Це той Первий, що розпинав
Нашу Україну,
А Вторая доконала
Вдову сиротину.
Кати! Кати! людоїди!
Наїлись обоє,
Накралися; а що взяли
На той світ з собою?
(Це велике шевченківське запитання — з розряду найбільш «простих» та вічних...)
 «Дивування» Кобзаря може здатися спочатку «наївним», «дитячим», але пам'ятаємо: це подив генія, людини високоморальної, яке все життя пам'ятала вічні, непохитні заповіді Божі: проливати кров, катувати людей не можна ні за яких обставин, Господь не пробачить, не врятують ніякі посилання на «державотворчі» зусилля. «Не зовіте преподобним Лютого Нерона» — ці шевченкові слова з натяком на Миколу I можуть бути з не меншою підставою адресовані і Петру, і Катерині. Бо козаки, наприклад, мають до імператора свій страшний рахунок:
Ти нас з України
Загнав, голих і голодних,
У сніг на чужину
Та й порізав: а з шкур наших
Собі багряницю
Пошив жилами твердими
І заклав столицю
В новій рясі...
Ось чому у шевченковій містерії «Великий льох» вічна кара лягає навіть на маленьку дівчинку — бо вона «Цареві московському коня напоїла», і то після жахливої різанини, що її влаштувало військо Петра у гетьманській столиці Батурині. І ось чому так само тяжко карається в тому ж «Великому льоху» інша дівчина, яка тільки усміхнулась цариці Катерині Другій, а не знала, що тая цариця — «Лютий ворог України, Голодна вовчиця!»
Важливо підкреслити: в усіх наведених шевченкових рядках немає й сліду ненависті до Росії, її народу та культури. Не буду знову нагадувати відомі факти дружби та сердечної вдячності Шевченка тим росіянам, які допомогли викупити його з кріпацтва та звільнити із заслання (Брюллов, Венеціанов, Федір Толстой та його дружина...) Йдеться про той «дух неволі», для винищення якого беззбройний поет «зробив більше, ніж сорок переможних армій» (І.Франко). Той «дух неволі» поет бачив і у вчинках деяких культових осіб української історії, зокрема, Богдана Хмельницького.
Проблема ставлення Кобзаря до знаменитого гетьмана неоднозначна. І все ж таки залишається питання: чим викликані шалені рядки: 
Ой, Богдане, Богданочку!
Якби була знала,
У колисці б задушила,
Під серцем приспала
(і це ж у вірші «Розрита могила» говорить не хтось там, а сама Україна!). Спробуємо відповісти так: на думку Шевченка, Хмельницький винен в тому, що, по-перше, був недалекоглядним політиком, що повірив московському цареві і присягнув йому. А, по-друге, був егоїстом, що дбав переважно про власні інтереси та добробут наближеної козацької старшини. Втім, не все так просто: не можна пройти і повз високих оцінок діяльності Хмельницького, даних Шевченком у «Щоденнику» («Гениальный бунтовщик»).
І нарешті, Іван Мазепа, ще одна «знакова» постать у нашій страдницькій історії. Цієї теми Шевченко торкається продумано, дуже обережно, не дозволяючи собі ніяких емоційних вибухів. І все ж показово: якщо взяти ті твори, де Тарас Григорович хоча б непрямо виводить Мазепу на сцену (наприклад, «Іржавець», «Чернець», де головна дійова особа — фастівський полковник Семен Палій), то важко знайти там слова засудження або прокльони на адресу старого гетьмана: «Є тільки слова жалю: от якби всі «одностайне стали та з фастовським полковником Гетьмана єднали»... А от прилуцький полковник Гнат Галаган, який перший зрадив Мазепу і перейшов на бік Петра, однозначно названий в «Іржавці» «поганим»...
Незрівнянна велич Шевченка в тому, що він сам взяв на себе (своїм словом і своєю творчістю) цю місію Божого Судії неправедних владик. Тому і став для нас навічно Батьком української нації.

РОЗДІЛ 3. Зображення суспільного і політичного устрою у графіці Тараса Шевченка.
Слава і популярність Тараса Шевченка як письменника далеко випередила відомість про нього як про митця-графіка і маляра. Його вклад і роль у розвиток українського мистецтва довгі роки не дістали належного визнання й оцінки. Хоч зараз загально прийнято вважати Шевченка одним із найвидатніших митців ХІХ сторіччя, основоположником новітньої української гравюри, зокрема офорту, картини великого Кобзаря і далі залишаються в тіні його неперевершеної літературної спадщини.
Малярська спадщина Тараса Шевченка стала основою розвитку реалістичного образотворчого мистецтва в Україні. Шевченко-художник досконало володів різними жанрами і різною тематикою, проте за життя найбільше був поцінований як майстер гравюри.
Ще козачком поміщика Тарас збирав і перемальовував дешеві лубки, що поширювались у гравюрах на дереві та міді, часто розфарбовані аквареллю. У Петербурзькій Академії мистецтв Тарас Шевченко копіював роботи великих художників. Свою першу гравюру він зробив у 1843 р.
Після відвідин України в 1843 році Шевченко задумав здійснити видання альбому, аби розповісти в ньому про Україну, красу її природи, про звичаї народу, архітектурні пам'ятки історію. У 1844 р., готуючи альбом офортів «Живописна Україна», Тарас Григорович вирішив присвятити історії України цілий розділ. До першого випуску він підготував офорт «Дари в Чигирині» (1649 р.) (Дод.1). На ньому зображена важлива подія в історії України - так звана Чигиринська рада, що відбувалася 1649 р. Після багатьох перемог над польською шляхтою (під Жовтими водами, Корсунем та ін.) Україна стала незалежною заможною державою. Саме тоді до Богдана Хмельницького в Чигиринську резиденцію прибули посли від трьох сусідніх держав із щедрими дарами. Зображені події засвідчують глибоке знання Тарасом Шевченком історії України.
Взагалі Богдану Хмельницькому Шевченко присвятив серію малюнків. У роботі «Смерть Богдана Хмельницького» (Дод.2) він зображає важливу подію у політичному житті України - смерть одного гетьмана і обрання нового. Щоб відтворити цей малюнок, Шевченко досконало вивчив події того часу і відтворив не абстрактний сюжет, а достовірну подію, що відбулася в серпні 1657 р. в Чигирині, і реальні особи: на ліжку - смертельно хворий гетьман Богдан Хмельницький з булавою в руках, у нього в ногах - син Юрій. Поруч - гетьманова дружина. У кутку ліворуч - І. Виговський, опікун майбутнього гетьмана Юрія Хмельницького. Невдоволено спостерігає за всім московський посол В.Бутурлін.
Про традицію сватання як на початку весільного обряду розповідає офорт «Старости» (Дод.3.). Старости для українського глядача - на перший погляд самозрозуміле зображення сцени відомої української традиції етнографічного значення. Тим часом кожному хто був знайомим з селом було відомо, як мало значила тоді у справі шлюбу воля дівчини, чи парубка. Найбільше залежало не від них і навіть не від їхніх батьків, а пана, який нехтував усі давні традиції. Що Шевченко був свідомий у розбіжності між кріпацькою дійсністю і ним представленою українською традицією не може бути сумніву. Взявши до уваги царську цензуру, він ледве чи міг більш відверто виступити проти знищення українських обрядових традицій і проти втрати основної особистої незалежності навіть у підборі пари. 
В офорті «Судня рада» (Дод.4) Шевченко дає глядачеві картину, в якій зображено український народний звичай вирішувати спірні справи самими селянами - громадою, а не чужими урядовцями чи панами. Тут ми бачимо по середині композиції виділених світлом трьох старців у шапках і з палицями, готових слухати винних, які стоять без накриття голови, один покірно опустивши голову, другий з піднесеною головою, готовий обстоювати свою позицію. Все це відбувається відкрито, мабуть біля корчми. Знову ж на перший погляд вірна дійсності етнографічна сцена українського побуту. Але, як відомо з літератури, а більше з історії, за часів Шевченка вирішальне і єдине слово у спірних ситуаціях мав землевласник - пан, який міг карати своїх кріпаків, як хотів. Що цією картиною хоче сказати нам Шевченко?   Взагальному сучасні мистецтвознавці згідні, що в цьому офорті Шевченко картає несправедливий , продажний суд, а рівночасно прославляє народну мудрість і справедливість.
Навіть на підставі лише тільки офортів які ми розглянули, можна сказати, що змістом  Шевченко-графік ішов у парі зі своєю поезією. Це, мабуть, зрозумів російський цар Микола І, коли, підписуючи засуд Шевченка,  власноруч дописав: «Під найсуворіший нагляд і з забороною писати й малювати».
Шевченко був одним з перших українських митців, який звернуся до рідних українських тем і не тільки в графіці, а й в малярстві. Новаторство Шевченка для українського мистецтва полягає в задумі тематичної серії, виконаної технікою офорту та у представленні народних звичаїв й історичної події, як вислів критики суспільно-політичного устрою.
Зображення суспільно-політичних обставин тогочасного життя, особливо у згаданих офортах і рисунках, свідчить про спільність поетичних і образотворчих задумів Шевченка - поета і митця. І хоч Шевченко-митець, не мав змоги бути революціонером пензля, все ж таки він мав відвагу взятись за недоторкані іншими митцями теми, які не були прийнятою частиною мистецва його часу, але які якісно і сильно висвітлювали порушення особистих, громадських і національних прав українського народу.

Висновок
1861 року Тарас Шевченко помер у Петербурзі. Згідно з його останнім бажанням, поховали Шевченка на Україні. Незважаючи на всі покарання та заборони, жодна влада чи уряд не змогли "приручити" Шевченка. Він ніколи не відступив від своїх принципів. Впевненістю та впертістю він продовжував зміцнювати віру українців у їхню спроможність змінити своє життя.
Палке слово любові Кобзаря до України, його знаменитий заповіт «вставайте, кайдани порвіте!» покликало сотні тисяч юнаків та дівчат у лави Української Повстанської Армії - легендарної УПА, що насмілилась протистояти двом наймогутнішим арміям світу. Тарас Шевченко був разом з героями Майдану в доленосні дні Помаранчевої революції, що не дала прийти до влади «подножкам», для яких були і лишаються чужими інтереси незалежності України, для яких були і лишаються чужими інтереси незалежності України, для яких чужі рідна мова, культура та звичаї нашого народу. «Кобзар» Тараса Шевченка стояв, стоїть і стоятиме у віках на сторожі Матері - України, яку він так щиро любив, за яку він так страдав і якій віддав свій талант, своє життя. Недаремно, Шевченко і Україна - це немов два нерозривні поняття. І тут не можна не погодитись зі словами В.Ющенка, колишнього  президента України, які він проголосив у промові на урочистій церемонії вручення Національної премії імені Тараса Шевченка: «Якщо Господь хотів врятувати українців, Він мав подарувати їм Шевченка».
«Все йде, все минає»... Але він буде так довго безсмертний, як довго існуватиме Україна. Це ж бо він сказав своєму народові все, що йому треба знати, щоб увійти «в народів вольних коло», щоб досягти повної самостійності. Але заповіт його ще не здійснений! І якщо колись вам вдасться відвідати Чернечу гору, біля Канева, і якщо побачите там пам'ятник «одному чоловікові» з простим ім'ям Тарас Шевченко, знайте - він був ГЕНІАЛЬНИМ. Він стоїть над Дніпром і над широкоплинними ланами обох його берегів і жде того «слушного часу», коли:
І збудеться самотня
Давня година,
І оживе добра слава,
Слава України...

Список використаної літератури:
1.  Бондар М. Образ України в поезiї Т.Г.Шевченка//Вiсник АН України.-№6.-1993.-С.56-60.
2.  Дзюба І.М. У всякого своя доля: Літ-критичний нарис.- К., 1989.-261с.
3.  Донцов Дмитро. Вогонь з Холодного Яру.// Дивослово.- №3.-1994.- С. 3-12.
4.  Жмурiна О.І. Образ Батькiвщини у творчостi Т.Шевченка i О.Пушкiна//Т.Шевченко i загальнолюдськi iдеали. Тези доповiдей та повiдомлень на обласнiй мiжвузiвськiй науково-теретичнiй конференнцiї, присвяченiй 175-рiччю вiд дня народження, що вiдбулася 19-21 квiтня 1989р.-м.Одеса.-1989.-С.55
5.  Івакін Ю. Поезія Шевченка періоду заслання.- К., 1984.- 236 с.
6.  Кирилюк Є. Войовничий характер Шевченкiвського реалiзму// Зб. праць XV наук. Шевченкiвської  конференцiї.-Одеса, 1968.-С.5-23
7.  Коцюбинська М.Х. Етюди про поетику Шевченка.- К., 1990, 270 с.
8.  Лепкий Богдан. Про життя і твори Тараса Шевченка.- К.- 1994.-125 с.
9.  Маланюк Євген. Три літа// Дивослово.- №3,- 1993.- С.8-11.
10.Мойсеїв І. Нацiональний iдеал: iдеалiзм i прагматизм// Слово i час.-№9.-1995.-С. 105-115.
11.Мушкетик Ю.Вiчно з нами//Голос України.-№39.-1993.-С.12.
12.Неділько Г.Я. Тарас Шевченко: життя і творчість.-К.-1988.- 245 с.
13.Носань С.Л. Геній правди (до 175-річчя від дня народження/- К.: Література і мистецтво, 1989.-С96.
17.Смілянська В.Л. Біографічна Шевченкіана.- К.- 1984.- 245 с.
Додаток 1.

Т.Г.Шевченко. Дари в Чигирині 1649 року.
Офорт 1844 року

Додаток 2.

Т.Г.Шевченко. Смерть Богдана Хмельницького
Туш(1836-1837рр.)

Додаток 3.

Т.Г.Шевченко. Старости.
Офорт1844 р.

Додаток 4.

Т.Г.Шевченко. Судня рада.
Офорт 1884 р.