Інсценізація уривка твору Миколи Гоголя
 " Майська ніч або Утоплениця "

Дійові особи :
Левко - син сільського голови
Ганна - молода дівчина
  
 Смеркає. Десь далеко лунає дзвінка пісня .З бандурою в руках йде Левко, пританцьовує, співає : 
            Ніч яка місячна, зоряна, ясная.
            Видно, хоч голки збирай.
            Вийди, коханая, працею зморена,
            Хоч на хвилиночку в гай...
Зупиняється біля однієї з хат.
Ні, напевно, міцно заснула моя ясноока красуня...(Заглядає у вікно) Ганно, Ганно! Чи ти спиш, чи не хочеш вийти до мене?Серденько моє, рибко, намистинко! Виглянь на часинку. Ні, ти не спиш, горда дівчино. Тобі любо знущатися з мене, прощавай!(Хоче йти)
Ганна .( Вибігає) Який же ти нетерплячий! Уже й розсердився!

 Левко . Не тремти, моя червона калинонько! Пригорнись до мене ближче! (Ставить бандуру, присідають на призьбі) Ти знаєш, як мені гірко хоч хвильку не бачити тебе .
Нащо вибрав такий час? Повно людей по вулиці вештається. Я вся аж тремчу.

Ганна . Знаєш, що я думаю? Мені ніби все хтось на вухо шепоче, що вже нам не бачитись так часто. Недобрі у вас люди: дівчата позирають так заздро, а парубки...Я помічаю навіть, що мати моя віднедавна стала суворіше наглядати за мною.

Левко . Кохана моя! (Пригортає дівчину)
Ганна . Стривай!Скажи спершу чи говорив ти з батьком своїм?

Левко . Що? Що я хочу одружуватись, а ти вийти за мене?
 Говорив.

Ганна . І що ж?

Левко . Що ж з ним удієш? Прикинувся старий пень, як завжди, глухим: нічого не чує, і ще гримає, що вештаюсь хтозна - де та розгулюю з хлопцями по вулицях. Та не журись , Ганно! От тобі моє слово козацькеє, що вмовлю його!

Ганна . Та тобі , Левку, досить тільки слово мовити - і все буде по-твоєму. Я знаю це по собі: інший раз і не послухала б тебе, а скажеш слово - я мимохідь роблю, як тобі захочеться. Поглянь, поглянь!Ген-ген далеко промайнули зірочки: одна, друга, третя...Чи правду кажуть, що то Божі ангели повідчиняли віконечка в своїх ясних оселях на небі і дивляться на нас? Так, Левку? Якби у людей були б крила, як у птахів,- полетіли б туди високо - високо...А кажуть, наче є у якомусь далекому краї таке дерево, що шумить своїм верховіттям у самому небі, і Бог сходить по ньому на землю у великодню ніч.

Левко . Ні. Ганно; у Бога є велика драбина від неба до самої землі. Її ставлять перед Великоднем святі архангели, і щойно Бог ступить на перший щабель, як всі нечисті духи летять стрімголов і купами падають у пекло, і тому на Великдень жодного злого духа не буває на землі.

Ганна . Я пригадую ніби крізь сон, давно-давно, коли я була ще маленькою і жила у матері, щось страшне розповідали про он цю стару хату. Левку, ти , певно, знаєш,- розкажи!

Левко . Хай йому всячина, моя красуне! Мало чого не набазікають баби та люди нерозумні. Ти себе тільки потривожиш, будеш боятися, не спатимеш спокійно.

Ганна . Розкажи, розкажи, любий чорнобровий парубче!(Відвертається) Ні, ти, мабуть, не кохаєш мене; у тебе є інша дівчина...Я не буду боятись; я спатиму спокійно вночі. А тепер не засну, якщо не розкажеш. Розкажи, Левку!

Левко . Мабуть, правду кажуть люди, що в дівчатах сидить чорт, який наструнчує їх на цікавість. Отож, слухай. Давно колись жив у цій хатині сотник. У нього була дочка, ясна панночка. Сотникова жінка померла, а він одружився з другою. Привіз сотник молоду дружину в дім свій. Гарна була молодиця , тільки так  страшно глянула вона на свою падчірку, що та аж скрикнула, її побачивши. Настала ніч. Замкнулась панночка в своїй світлиці. Стала вона плакати, коли дивиться: чорна кішка підкрадається до неї; шерсть на ній горить, і залізні пазурі стукотять по підлозі. Раптом кішка накинулась на дівчину і почала душити її. На стіні висіла батькова шабля. Схопила її панночка і - брязь по долівці, - лапа із залізними пазурами відскочила, кішка з виском зникла в темному кутку. Цілий день не виходила зі своєї світлиці молодця. На третій день вийшла з перев'язаною рукою. Здогадалася бідолашна панночка, що її мачуха - відьма, і що вона їй перерубала руку. На четвертий день звелів сотник своїй дочці носити воду, мести хату, мов простій селянці, і не показуватись у панські покої. Важко було бідоласі, та нічого не вдієш - треба коритися батьковій волі. На п'ятий день вигнав сотник свою дочку з дому босу і шматка хліба не дав на дорогу. Гірко заплакала панночка і ...(тут Левко обернувся до Ганни, показуючи на хатину) Ось з цього берега кинулась панночка у воду, і відтоді не стало її на світі.
Ганна .  (Перелякано) А відьма?

Левко . Та годі тобі , моя пташечко. Йди додому , спи спокійно та не думай про ці бабські вигадки. (Обняв, поцілував і провів до хати , співаючи)
                  Ти не лякайся , що ніженьки босії 
                  Змочеш в холодну росу.
                  Я ж тебе милая аж до хатиноньки 
                  Сам на руках донесу...