Оповідання 
                               Легко запалити – важко загасити

Дробик Соломія Василівна,
17років
ЗОШ І-ІІІ ступенів с.Заруддя

Оповідання
                                Легко запалити – важко загасити
Була чарівна пора осені. Той ранок був погожий і сонячний. У небі жодної хмаринки. Сонце щедро посилало тепле проміння на землю. З дерев повільно опадало останнє листя, наче пофарбоване чарівним пензлем у жовтогарячий колір. Воно замріяно кружляло у повільному таночку, поки тихо долітало до землі. Ніщо не віщувало біди.
Лісовою стежкою, весело розмовляючи, йшли троє друзів. Вони жартували і сміялися. Оленка та Михайлик побігли вперед, а Сашко йшов повільніше і слухав, як  під ногами лагідно шарудить різнобарвний килим осені.
     Повз них спокійною ходою йшов незнайомець, уважно приглядаючись до землі. Звичайно, він шукав гриби.
Ось чоловік сів на пеньок, задумався...  Відпочивши, вирушив дальше. 
А  діти тим часом, втомившись і  не передбачаючи ніякої небезпеки, знайшли неподалік місце для відпочинку.  Восени там дуже  гарно: золоті шати та багряне листя дерев ваблять погляд. 
Оленка взяла з собою фотоапарат і щасливі миті були збережені.
-	Як тобі живеться, лісе, з травами й птахами? - радісно вигукувала дівчинка.
Тим часом Михайлик і Сашко розпалювали вогнище, адже їм дуже захотілося посмакувати смаженими ковбасками.
-	Оленко, глянь, білочка, ще одна, - мовив Сашко.
І вони всі троє кинулись наздоганяти руденьких білочок. Сухе листя біля вогнища почало диміти і враз спалахнуло яскравим вогником. Полум’я все більше і більше розгоралося . 
А тим часом стурбовані птахи тривожно кричали, і по верхівках ялин звук йшов далеко-далеко, передаючись по ланцюжку. У лісі стало душно, і птахи та звірі почали втікати, рятуючись від небезпеки. Раптом  діти відчули запах диму і побачили наляканих декількох  лісових мешканців, які мчали в одному напрямку. Друзі кинулись вперед. Перед їхніми очима постала страшна картина: на місці, де горіло багаття, вогонь перекинувся на низькі гілки дорослих ялин та підіймався вгору. Він пожирав усе на своєму шляху.
 - Пожежа!— щосили закричав Михайлик. Вони не могли зрозуміти, що сталося. На його крик прибіг незнайомець, з яким вони зустрічалися раніше.    
На щастя, у нього був мобільний телефон, і він зміг  викликати пожежників. А тим часом всі вони заходились рятувати ліс від біди: згрібали сухе листя, заливали вогонь водою. Ставало нестерпно душно, піт застилав очі.
 	 Приїхали вчасно пожежники і вогонь загасили. Тільки попіл та чорне згарище нагадували про нещастя.
	Олександр Васильович, так звати нашого незнайомця, ще щось довго
розмовляв з рятувальниками. Діти стояли  перелякані і знали, що сталося це з їхньої вини. Коли все закінчилось, чоловік підійшов до них і сказав:
-	Ви допустили  велику помилку, коли залишили  вогнище.  Важко
уявити собі життя людини без вогню. Але ним треба вміло і обережно користуватися, щоб він з доброго помічника не перетворився в злого ворога. Під час пожеж гинуть люди. І це велике щастя, що ви залишились живі. Пожежа – це особлива битва, і тут не можна чекати і бути повільним. У ці страшні хвилини на допомогу приходять пожежники.  Ці люди в блискучих касках по-справжньому безстрашні. 
Чоловік  ще довго вів з дітьми розмову про сміливих рятівників лісу, про те, як себе поводити під час пожежі. Трохи заспокоївшись, діти повернулися додому.